Relevantní otázky a odpovědi z rozhovoru
1) Otázka: Jaké jsou praktiky k dosažení nirvány v diamantové cestě v Tibetu? 
Odpověď: Používáme úplně stejné metody, jaké se používaly v Tibetu, akorát jsou přeložené do češtiny, aby všichni ty lidi, když meditují, aby věděli, co dělají. Když se potkáte na východě s meditacema, tak spousta z nich je zpíváná, ale to je jednoduchý, v tý době bylo papíru míň a byl dražší a ne každej uměl číst, proto bylo daleko snazší naučit se něco co se rýmuje, naučit se něco co se zpívá a když to člověk zpívá, tak může praktikovat a to co děláme tady jsou přesně ty meditace, který dělali naši učitelé a jejich učitelé, které se dokonce nedělali jenom v Tibetu ale které se dělaly už předtím v Indii, protože se do toho Tibetu se dostal buddhismus z Indie, kde byl 1500 let potom, co Budhha Siddhártha začal učit. Takže ty praxe, který děláme, tak některý pochází přímo od Budhhy Siddhártha. 
2) Otázka: A jaké například máte praxe? 
Odpověď: Obecně je to tak, že buddhismus diamantové cesty obsahuje všechny metody celýho buddhismu, ať už Malé cesty, Velké cesty nebo Diamantové cesty a ty praxe, které používáme konkrétně tady, tak jsou praxe, který souvisí s tzv. Mahámudrou - to je Velká pečeť, což je specialita naší linie, to je jednak výchozí bod, jednak cíl a jednak metoda, jak dosáhnout osvícení. A nejvyšší úrovní Velká pečeť rovná se osvícení rovná se velká nirvána. Takže my děláme tzv. přípravná cvičení, což jsou praxe, který předal už Buddha Siddhártha, což jsou praxe, který maj pomoc s motivací, který maj pomoc stabilizovat mysl, který maj pomoc očistit mysl, který maj pomoc mysl naplnit dobrýma dojmama, aby se potom mysl dala otevřít, uvolnit a prostřednictvím učitele rozpoznat svojí vlastní podstatu. Pak děláme meditace na osmýho karmapu, což je meditace předaná někdy před osmi sty lety (možná před šesti sty lety). Děláme přivolání Černého pláště, což je meditace na ochranu naší vlastní energie, to je ta jediná věc, kterou děláme v tibetštině. Děláme například meditaci phowa, což je meditace, kterou buddhisti používaj v okamžiku smrti, v okamžiku smrti byli schopni ty procesy, který probíhaj během umírání, přetransformovat v rozpoznání mysli a ve vysvobození a osvícení. To je taky učení, které předal Buddha Siddhártha. My děláme vždycky ty praxe, který nás naučili naši učitelé a ty naši učitelé nám je můžou předat, protože jim předali jejich učitelé a to co je v diamantové cestě důležité je, že ta linie odkazu je nepřerušená a jde až k Buddhovi Siddhartha. To znamená mi ve skutečnosti jsme dost tradiční a to že se ty lidi oblíkaj normálně a to že používáme češtinu, je ve skutečnosti to samý, jako dělali Tibeťani, a když přišlo učení z Indie do Tibetu, tak první co udělali Tibeťani, že všechno přeložili do tibetštiny. 
3) Otázka: A když ČR a Tibet je rozdílný, přece jenom ta společnost je jiná i v chování. Nejsou ty praktiky částečně ovlivněny? Nejsou ty praxe trošku jiný? 
Odpověď: Musíme vycházet z toho, že buddhismus má spoustu praxí a existujou praxe, který jsou vyhrazeny pro mnichy a to samozřejmě nejsme mniši, tak je neděláme, pak existujou praxe, který jsou pro laiky a který jsou pro jogíni. A protože rozdíl mezi laiky a jogíni tady na západě splývá, tak tady v tom není vůbec žádný rozdíl, ve způsobu jakým se to předává, ve způsobu jakým se praktikuje, ve způsobu jakým se to ověřuje ten úspěch tý praxe. Takže kromě překladu do češtiny, v těch praxí, který děláme to není žádný rozdíl. Samozřejmě existuje spousta praxí, který se dělaj hodně v Tibetu a který se u nás nedělaj. Existují praxe, např. při kterejch jogíni pracovali se svým strachem, tak že seděli na hřbitovech a troubili na trubku z lidského stehna a bušili bubínkem a prováděli určitý druh meditace, který když člověk vydrží dost dlouho tak ho jen tak něco nevyvede z rovnováhy. Ale tady na západě by to bylo trošku zvláštní, chodit po ulici s trubkou troubili, ale tady jde o to, že to není tak že ty praxe by nebyli nahraditelný. Ty praxe jsou pro různý druh lidí a tady na západě určitý druh lidí, kteří chtějí praktikovat ve všedním životě každej den. Ty praxe, který děláme pochází přímo z Tibetu resp. z Indie. Jediný rozdíl je ten překlad. Společností je to ovlivněný v tom smylu, že tady máme demokracii tzn. že tady se v buddhismu neděje to, že ty který dělaj v buddhismu uměj číst a ostatní ne, ale to je spíš role, kterou by splnilo jakýkoliv náboženství. Dřív to taky tak bylo, že pár knězů umělo číst a kdo se chtěl něco naučit číst tak chodil do církevní školy a tam ho nenaučili jenom číst, ale naučili ho tam i náboženství. A tady naštěstí, když se někdo naučit číst a nechce dělat náboženství, tak se může naučit číst a když chce někdo dělat náboženství třeba buddhismus a už umí číst tak jde sem a je to jeho svobodná volba. Ty praktiky jsou stejný, a dokonce se stejným způsobem předávaj. Pořád se předávaj iniciace, pořád se předávaj všechny věci co je k tomu potřeba. Nedávno jsme dostali iniciaci, která byla 2,5 tis. let stará. 
4) Otázka: Jezdí konkrétně do vašeho buddhistického centra diamantové cesty nebo jinam do ČR, buddhisti diamantové cesty z Tibetu, zda jsou tady nějaké organizované veselosti? 
Odpověď: Vzhledem k tomu, že všechny metody, které jsme dostali, tak jsme dostali v nepřerušených odkazech, tak kdo zná historii, tak ví, že Tibet byl zničen v roce 51 respektive 59, že z těch 6000 církevních institucí, které tam byly, tak nechali 6, které se ale nesměly používat, že v Tibetu se malí Tibeťané nemohou učit tibetsky, ale učí se čínsky a že celou kulturní revoluci a dobu potom se náboženství rovnalo trest smrti tzn. že kde nikdo nemedituje, tam nemůže existovat diamantová cesta tzn. že v Tibetu je pár míst, které jsou dost daleko, aby tam Číňané nedošli, kde sedí lidé a meditují (naši kamarádi z ČR tam nedávno byli), ale většina těch, kteří něco uměli, kteří něco věděli o mysli, tak v 59 roce v čele s Karmapou a Dalajlámou a s jinýma lidma odešli přes Bhútán do Nepálu nebo do Sikivu nebo do Ladaku, do Mustangu nebo do Indie, no a od 60. let se jezdí na západ a tady se to praktikuje, to není tak, že tady sedí malí Járové, kteří chtějí dělat buddhismus a čas od času přijede strejda z Tibetu, který to umí a řekne jim, dělejte to jinak. To je tak, že tady jsou stejní lidé, který praktikovali v Tibetu a samozřejmě sem jezdí ti, kteří žijou ve svobodný zemi, protože když máš čínský pas, tak jedeš tam, kam tě Číňani pustí, takže většinou cestují buď ti, kteří jsou politický ( u těch je potom potřeba mít pochybnosti o jejich realizaci, protože jak asi víte v dialektickým materialismu neexistuje dokonce ani mysl, natož aby existovala práce s myslí, natož aby existovalo rozpoznání mysli). Takže před 2 lety tu byl Karmapa. Tzn., že učitelé sem jezdí. 
5) Otázka: Na vaší přednášce jsme viděly, že lidé hodně měli takové korálky. Zajímalo nás, co to znamená, protože jsme o tom vůbec nikde nečetly. 
Odpověď: Tomu se řiká mala sanskrtsky, nebo tetrenk tibetsky. A není to nic jinýho než počítadlo. Má 108 kuliček, samozřejmě že je to spojený s různými vysvětleníma a tak dále... Neni to tak důležitý. Důležitý je, že když meditujete, tak zapojujete tělo, řeč a mysl. Tělo tim, že nějak sedíte, protože díky tomu se mysl zklidní a energie se sejdou tam, kde maj. Mysl, tím že si něco představujete a řeč tím, že něco opakujete a tohlecto, to je taková opora pro meditaci, fyzická, protože když někdo začne meditovat, to neznamená, že to umí. My kdybychom uměli meditovat, tak to nepotřebujem. To znamená, že meditace je normální cvičení. A pokud ste se někdy zkoušely na něco soustředit, třeba na knížku když se učíte, tak víte, co mysl dělá, že jo? A pak když už si po třetí za sebou čteme tenhlecten strašně nudnej citát, ale o kterym víme, že nás z něj budou zkoušet a už potřetí při tom přemejšlíme o tom, co jsme dělali včera a co budem dělat zejtra... To samý se děje v meditaci. Akorát, že tam se člověk vědomě učí vracet tu pozornost zpátky k tomu objektu meditace. A většinou to funguje tak, že na něco medituješ, máš nějakou formu před sebou, představuješ si jí, zapomeneš na ní. Za chvilku, to je logický. Pak opakuješ mantru, ale po chvíli ji zapomeneš taky opakovat, protože přemýšlíš o něčem jinym. Ale protože každá mantra je jedna kulička, tak po nějaký době si většinou všimneš, že držíš něco v ruce. Takže si řikáš: “Co já to tady dělám?” “Aha, jedna kulička, jedna mantra.” “Aha, karmapačino, karmapačino.” “Aha, karmapačino, karmapačino, přede mnou je meditační forma buddhy.” Timhlectim způsobem se můžeš snáz, a rychlejc vracet k meditaci. Je taky vyzkoušený, že když člověk medituje s timhlectim, tak řekne víc manter, a když řekne víc manter, tak dodá do mysli víc dobrejch dojmů a naučí se víc soustředit, to znamená, že je to efektivnější a je to rychlejší. 
6) Otázka: A nesedí to přesně na počet? Říkal jste 108, to neznamená, že to musíte přesne 108-krát říct tu mantru? 
Odpověď: 108, to víš, že jsou různý vysvětlení. Například 100 kuliček z toho je 100 buddhovskejch forem, respektive 100 buddhovskejch vlastností, který se projevuje v okamžiku dosažení osvícení: 54 hněvivejch a 46 mírnejch a těch osm je způsob jakým se popisuje neosvícená mysl. Podle buddhismu na absolutní úrovni je mysl jako prostor, bez středu a hranic a na tý relativní úrovni jsme přesvědčený, že je tady nějaký “já” a tam je nějaký “nejá” a tady jsou nějaký mezery, takže to je 5 smyslů vědomí. Zrak, chuť a tak dál, šestej, kterej to všecko drží pohromadě. Sedmej to je vědomí, že si uvědomujeme já, že se všechno děje. Osmý je tzv. shromažďovací vědomí. Který v buddhismu připomíná bazén. Protože v buddhismu se ta psychologie roztahuje na víc životů. Ne jenom na jeden a řiká se že do toho shromažďovacího vědomí se ukládá všechno, co jsme kdy řekli, viděli a udělali a pak za určitech podmínek z toho vyklíčej naše tendence, jak naše vnitřní stavy, tak vnější svět ve kterym žijem, do kterýho se narodíme a tak dál. Takže to je něco, čemu by se v součastný době na západě říkalo podvědomí. Jung když vymejšlel tenhlecten termín, tak se hodně inspiroval buddhismem. 
7) Otázka: A jak často meditujete? 
Odpověď: No, já se snažim meditovat každej den. 
8) Otázka: A třeba i sám? 
Odpověď: No jasně. 
9) Otázka: A ve společnosti to máte třeba raději? Na přednášce nás bylo hodně... 
Odpověď:To funguje tak, že když něco děláš ve více lidech tak to má vždycky větší sílu. je to vždycky větší zábava, je to větší sranda. A zároveň je to snažší pro nový lidi, když přijdou, tak si prostě sednout, nic neřešit a pomeditovat. Zároveň když medituješ na jednom místě a medituje tam víc lidí, tak tam vzniká něco, čemu buddhisti řikaj energetický pole. Protože když přijdeš sem do centra a sedneš si, tak se budeš cejtit jinak, než když přijdeš tady do hospody a sedneš si do hospody. Na různejch místech se člověk cejtí různě, a když se na jednom místě dělá nějaká věc furt dokolo, tak je snažší tam v ní pokračovat. Ale zároveň pokud chceš meditovat, tak musíš meditovat tam kde seš. Někdy nejseš v situaci, kdy můžeš jít do centra, nebo kdy se ti chce jít do centra a tak dál a tak dál... To znamená, že je fajn dodržovat kontakt s centrem, a že tady je spousta lidí, který praktikujou, a který už něco věděj a od kterejch je možný se něco dozvědět a se kterejma je možný dělat užitečný věci. Se kterejma je možný si dát pivo. A párek. Protože prostě to je fajn, s přátelema si ugrilovat párek na zahradě. A to znamená, že když chceš doopravdy rozvoj tak prostě si najdeš čas a medituješ sama, nebo sám. A protože když chceš meditovat opravdu intezivně tak neděláš jenom tři světla, ale děláš takzvaný přípravný cvičení, tak tvůj rozvoj závisí na tobě samotným. Takže si najdeš půl hodinu a některý šťastlivci hodinu nebo dvě na to aby mohli meditovat. 
10) Otázka: A když říkáte, že meditujete denně, děláte to vždycky za tím účelem, aby se vám podařilo té nirvány dosáhnout? 
Odpověď: Proč jinak, proč bych to dělal jinak? To bych moh jít dělat něco úplně jinýho. Akorát když člověk medituje delší dobu, tak se ukazuje, když se opravdu rozvíjí a začíná se dívat kolem sebe. Tak se ukazuje ten rozdíl mezi tou malou a velkou cestou. A po nějaký době se prostě upřímně chceš rozvíjet pro dobro všech, samozřejmě nejprve se rozvíjíš pro dobro těch se kterejma máš nejbližší svazek. Protože je vždycky faj, když máš třeba děti, tak jim bejt dobrym příkladem, to znamená nenechat se vytočit každou blbostí. Jenom proto, že je člověk unavenej, nebo jenom proto, že má zrovna pocit, že jeho dítě je k němu nespravedlivý. To rodiče běžně dělaj, že jo? Ale když trošku medituješ, tak se ti to nestane to znamená, že aniž bys tomu dítěti řikala, že má bejt buddhista, nebo něco takovýho, tak mu dáváš dobrej příklad. A s postupem času se pak stane, že máš takovej jako přirozenej, dobrej vliv tim že seš dobrej příklad i na lidi v práci a na lidi okolo a tak dál a tak dál... 
11) Otázka: Takže všeobecně v buddhismu jakákoliv meditace, ať už je kdekoliv na světě vždycky je za účelem dosažení nivrány? 
Odpověď: Ve velký cestě je to za účelem rozpoznání mysli pro dobro všech, a v malý cestě je to za účelem rozpoznání mysli pro vlastní dobro. Ale vždycky je to proto, abysme se rozvíjeli. 
12) Otázka: A měl jste třeba už někdy pocit, že jste už jen kousek od dosažení toho vrcholu? Té nirvány? 
Odpověď: [smích] Několikrát v životě jsem se cejtil opravdu dobře. Ale... vždycky to přešlo. Což je stoprocentní důkaz, že to nebylo ono. 
13) Otázka: A kolikrát se vám třeba stalo, že už jste si tohle myslel? Než to teda odešlo? 
Odpověď: Já jsem si ještě nikdy nemyslel, že bych byl osvícenej. Ale už několikrát jsem měl velice dobrej pocit z toho, že moje ego není tak úplně skutečný a že nejsem svym vlastnim tělem. Což je příjemný. To znamená, že když je pak člověk nemocnej, tak už to nebere tak vážně a když potom to tělo musí opustit, tak to není takový drama. Buddhismus je praktickej. Možná že tady nenajdeš lidi, který by prožívali blaženost 24 hodin denně a 365 dní v roce, ale najdeš tady 99,9% lidí který když se jich zeptáš, jestli jejich život má smysl, tak ti řeknou “jo” a když se jich zeptáš “kdy?” tak oni řeknou “pořád”. A to už je velice dobrá věc. 
14) Otázka: A je to třeba v Tibetu častější, kdo dosáhne té nirvány, nebo mají pocit, že si to na chvilku mysleli? Nebo je to relativně stejné? 
Odpověď: Vy máte takovou trošku představu, že Tibet je takový Šangri-La, místo prostě zaslíbený. Ale když neumíš číst, tak si nepřečteš meditaci. A nevim, nevěřim tomu, že stejně jako tady, kde všichni lidi nepřemejšlej o tom, odkud se vzali a kam se vydaj, tak ani v Tibetu si to nevymysleli. Ale díky tomu že se tam meditovalo tak dlouho a že některý z těch jogínů dosáhli takovejch schopností, že vešli do vyprávění normálních lidí, který ve skutečnosti netoužili po osvícení... Po čem toužej normální lidi? Najíst se, sehnat si partnera, mít děti, mít krávu nebo auto a umřít co nejpozdějc. To chce 99,9% lidí na celym světě včetně Tibetu. Ale tam bylo pár lidí, který dosáhli takovejch stavů, že prostě měli vliv na tu společnost, to znamená, že ty lidi i když nevěděli proč, tak rozvinuli tak hlubokou důvěru, že když jim potom ty lidi řekli: “hele místo toho abyste večer seděli a žvanili o tom co zas má soused za novou krávu tak spíš řekněte pár manter” a když řekneš těch pár manter, tak v tvý mysli něco změní a jseš prostě šťastnější a jseš zrelaxovanější to znamemná, na místech kde byl buddhismus dost dlouho, tak tam je to znát. Dokonce i v zemých bejvalýho Sovětskýho Svazu kde Stalin všechny mnichy který uměli číst tak počastoval kulkou a kde zničil skoro všechno, tak když přijedeš třeba do Ulanuhde nebo do Kalmýky nebo někde tam na Sibiři, nahoře skoro, to už je v Asii i když tam prostě zničil, co moh tak dál, tak tam poznáš ve vztahu k sexu, ve vztahu k lidem navzájem, ve vztahu k hněvu, ve vztahu k lidem který jsou okolo, že ty lidi jsou prostě zrelaxovaný, že se smějou a že se neberou tak vážně. A to je to co přináší buddhismus společnosti, všude kde se zdrží delší dobu. Ne tim že by tu společnost vychovával, ale tim že jednotlivci se měněj. A když máš skupinu šťastnejch lidí, tak máš šťastnou společnost a když máš skupinu lidí kterejm něco nařídíš, aby to dělali tak z nich neuděláš šťastný lidi, že jo... Každá společnost se skládá z jednotlivců. 
15) Otázka: A když to vztáhnu k nám, k naší společnosti v České Republice, je to tedy tak, že u nás lidé mají vyznavači výhodu, že ta společnost je relativně vzdělaná, oproti třeba tomu Tibetu, tak konkrétně třeba v těch praktikách dosažení té nirvány máme výhodu tim, že většina lidí umí číst, psát... 
Odpověď: To je velká výhoda, navíc jsme zvyklí na to, že když se na něco zeptáme, tak máme dostat odpověď. A někdy máme tendenci se dokonce zeptat. To lidi který vyrůstaj v totalitních systémech a nebo ve feudálních... Vem si to, že Tibet až do roku 1950 nebyl nic jiného než středověk. Tam neexistoval žádnej sociální systém, žádná demokracie, žádná transparentnost, žádnej svobodnej tisk to prostě nebylo. Bylo tam pár jednotlivců. To nebyly desítky... možná desítky, ale nebyly to stovky už, držitelů opravdový moudrosti. Opravdovej buddhismus se nepředával v těch klášterech to byly prostě sociální jednotky, kam prostě přišel druhej syn z rodiny. Protože první dostal statek, tak ten druhej šel do kláštera, naučil se pár manter, naučil se něco přečíst a zase se vrátil, nebo tam zůstal, na tom záviselo. Ale ty opravdový držitelé moudrosti, to byli ti, kteří se sebrali a odešli do jeskyně a tam pracovali s myslí a něco se doopravdy naučili.To že někdo si říká buddhista, ještě neznamená, že je buddha. Ale když je někdo buddhista a používá ty metody, tak má velkou šanci že se stane buddhou. Takže to že tady na západě máme velikou vzdělanost je dobrý například v tom, že spoustu výsledků, který v Tibetu a na východě dosahujou dlouholetou meditací, tak do nás prostě nahustili ve škole tim že nás od šesti let nutili sedět na jednom místě a 45 minut se na něco soustředit, pak nám dali 10 minut pauzu a zase nás nutili se na něco 45 minut soustředit. To znamená, my máme dobrý soustředění. Teď se to zase trošku mění, protože se hyperaktivita a nesoustředění, bere spíš jako “express your self” než jako problém, ale celkově je to že se někdo naučí číst v šesti letech. Prostě vyžaduje určitý soustředění a vyžaduje určitou schopnost abstrakce a určitý schopnosti. To znamená že tenhlecten potenciál potom máš a můžeš to použít, když medituješ a to je fajn. Zároveň jsme zvyklí na to, že – zvlášť vy, kteří jste mladší – jste zvyklí na to, že demokracie je něco normálního, a že někdo nemůže přijít a něco ti rozkázat, a nebo může, ale ty se můžeš zeptat proč. Což je fajn. 
16) Otázka: Co v tom lidé, kteří se zabývají buddhismem hledají? Hledají  to skutečné vysvobození nebo je to pro každého trochu něco jiného?  Nesnaží se prostě jenom o nějaký únik, někam jinam, nebo být třeba jenom jiný a někam se schovat?
Odpověď: Lidi jsou natolik svobodný, aby když chtějí, tak aby hledali nějakej únik, aby se měli kam schovat, to se jim nedá vůbec nijak zazlívat, ale faktem je, že, pokud někdo něco dělá dlouhodobě, a pokud něco dělá třeba takových deset, patnáct nebo dvacet let, a dělá něco tak namáhavýho, jako je buddhismus, což je namáhavý časově, finančně, ale i osobnostně, tak jsem ještě neviděl lidi, kteří by psychologicky měli potřebu někam uniknout a nějak vyniknout, a který by dělali něco tak dlouho. Většinou tihleti lidi – protože to souvisí i s tim, jestli to jsou buddhisti povrchní nebo nejsou povrchní a pokud je někdo povrchní tak většinou nedodržuje věci dlouho , takže je možný, že na začátku přijdou lidi, kteří mají hlubokej, upřímnej duchovní zájem a buddhismus jim nevyhovuje, tak ho nedělaj a přijdou lidi, kteří maj hlubokej duchovní zájem a vyhovuje jim a dělaj ho, a přijdou lidi, kteří jsou povrchní a který se chtěj jenom schovat nebo chtěj být zvláštní, po nějaký době přestanou a pak přijdou lidi, kteří chtěj být jenom zvláštní. Kteří jsou jen povrchní nebo kteří se chtějí možná jenom někde schovat ,  budou chvíli praktikovat a najednou zjistí, že se změnili, takže najednou našli něco, co z nich udělalo hluboký lidi a ne povrchní a budou dál praktikovat. To znamená že oni začínaj praktikovat z různých důvodů a z různých motivací. To co je zajímavý je, že buddhismus působí univerzálně. Ve chvíli, kdy někdo začne praktikovat, ve chvíli kdy někdo začne chápat učení, ve chvíli kdy ho začne používat v meditaci a ve chvíli kdy tu meditaci začne používat v každodenním životě, tak se to v člověku v nějaký době změní. A výsledkem je - v ideálním případě je to vysvobození a osvícení, já o tom mluvim, protože bych chtěl upravit tu výchozí tezi, že to pro každýho znamená něco jinýho. Obecně to možná znamená pro každýho něco jinýho, ale v buddhismu, je vysvobození a osvícení určitým způsobem popisovaný a určitým způsobem prověřitelný a ověřitelný. To znamená že to není tak, že by každej dosahoval cíle podle svý vlastní představy. 
17) Otázka: Takže to opravdu není jen únik ze všedního života?
Odpověď: Co se týče toho úniku – uniknout může chtít každej, otázkou je, jestli to jde. Protože i někdo, když unikne na 14 dní nebo na měsíc někam pryč, tak se nevrátí imunní vůči dalším potřebám úniku v budoucnosti. Je fajn, že člověk může cestovat, to je supr. Otázkou je, jestli tenhle způsob, jak řešit stres a jak řešit problémy není moc podmíněnej. Jestli náhodou ve chvíli, kdy mi dojdou peníze a kdy bude příliš drahej leteckej, nebo ve chvíli, kdy budu tak nemocnej, nebude mít jak a kam uniknout. Takže z určitýho úhlu pohledu buddhismus je únik, se vší vážností proč to říkám, je to únik z nešikovnýho prožívání světa do šikovnýho prožívání světa. Ale to vůbec nemusí souviset s tim, že je to únik před každodenníma povinnostma a před zodpovědností za svůj vlastní život. V buddhismu je to úplně naopak. V buddhismu prvním krokem, aby se člověk mohl stát buddhistou, aby mohl pracovat s myslí a aby se mohl rozvíjet, tak musí přistoupit na to, že je stoprocentně autorem svýho vlastního života. Že tim co říká, co dělá a jak přemýšlí, tak tim vytváří svojí vlastní budoucnost a to co teďka prožívá je bezprostředním výsledkem toho, jakym způsobem přemýšlel, jakym způsobem jednal, jakym způsobem mluvil v minulosti. A v ten moment najednou zjistí, že svojí mysl a svoje jednání a svoje návyky a svůj styl fungování máš sebou ať už jsi tady ve stresu, nebo v jihovýchodní Asii momentálně uvolněnej. A v buddhismu hledáme trvalý hodnoty. Hledáme stav mysli, kterej se nám bude líbit ve chvíli, kdy nás okolní podmínky budou nutit ke stresu, kterej bude stejně příjemnej ve chvíli, kdy budeme na pláži v jihovýchodní Asii a budeme popíjet Mojito. To je to , co hledáme v buddhismu.
17) Otázka: A čím to je, že jsou ty lidi, pohodovější, usměvavější, klidnější, jakoby smířenější…?
Odpověď: Tohlencto je na buddhismu zajímavý, protože buddhismus má určitou představu, jak má vypadat šťastná společnost. Buddhismus si nemyslí, že je možný šťastnou společnost vytvořit tim způsobem, že se pro větší skupinu lidí vytvoří dokonalý zákony a určitý podmínky a ty lidi se budou podle toho chovat a pak bude šťastná společnost. Buddhismus díky tomu, že klade velkej důraz na osobnostní zodpovědnost a zároveň dává konkrétní metody, jak pracovat s vlastní myslí, tak vytváří šťastnou společnost tím, že se prostě setkávaj šťastný lidi. Když budou šťastný lidi, tak bude šťastná i společnost. Opačně to nejde. A co se týče těch buddhistických zemí, díky tomu, že buddhismus si nikdy nemyslel, že všichni musej praktikovat, díky tomu, že buddhismus nikdy nebyl misionářskej, díky tomu, že nikdy neznal tresty za to, že někdo praktikuje víc nebo míň nebo vůbec, tak už na základě tohdlenctoho přístupu v těch zemích prostě panoval určitěj relax, určitá uvolněnost. Díky tomu, že buddhismus nikdy nebyl puritánskej ohledně těla a ohledně sexu, tak v těchhlenctěch zemích neřešej náš křesťanskej přístup k tělu jako k něčemu špatnýmu. Což znovu, když se to opakuje po generace a po generace, tak i když už se tam teďka nepraktikuje, tak tam tenhlecten nádech zůstává. Stačí přijet do Ruska, do bejvalýho SSSR, který bylo uměle vytvořený komunistama a který zabíjeli nejen všechny, kteří uměli číst, ale i všechny, kteří říkali, že je zajímá náboženství, to znamená včetně buddhistů, a teďka, potom, co získali trošku větší svobodu, tak se buddhismus v některých typicky buddhistických zemích, který byly součástí bývalýho Sovětskýho svazu obnovuje.  Například Kalmyci, Buriati, to jsou přirozeně buddhisti, tam jsou buddhistický kláštery od 16. století. A přestože v těchlenctěch zemích se našla spousta hrobů, kde jsou lidi, kteří maj tahkhle v zátylku díru po kulce, to jsou všichni ty mniši, který hromadně popravili. Tak díky tomu, že tam buddhismus byl tak dlouho, tak stejně si ty lidi uchovali určitej relativně zrelaxovanej přístup ke světu, sami k sobě, takže se přirozeným způsobem trošku víc usmívaj a jsou přirozeným způsobem víc v pohodě, prostě protože někde na podvědomý úrovni maj tu zkušenost, že každej si může za svoje vlastní štěstí, že každej navíc má metody, jak s tím štěstím něco udělat. To je úplně jinej přístup než když jsme v situaci, kdy nemáme vliv na svoje vlastní fungování a nemáme tim pádem metody na svoje vlastní fungování. Buddhismus je o radosti a o svobodě. A když je někdo svobodnej, tak je automaticky radostnej. Když je někdo svobodnej, tak je automaticky šťastnější než někdo, kdo není svobodnej, i když má co jíst a i když má práci a i když má kde se sprchovat. To můžeš vidět ve srovnání s lidma, který žili v sedmdesátých letech tady v Čechách za komunismu, jak tady všechno bylo šedý a nikdo nic nebral vážně a nikdo nic a zároveň ty lidi si prostě nedokázali stát za svým. A jenom prostě poslouchali, co jim v daný době říkala vládnoucí garnitura.Zatímco když jseš trošku svobodnej a když si vážíš svý vlastní svobody a vážíš si svobody druhejch a to je podstata buddhismu, tak i když nastoupí takováhle vládnoucí garnitura, i když tam proběhnou takovýhle věci, tak ta příchuť, ta příchuť tam prostě pořád zůstává. Samozřejmě není to tak, že všichni by byli relaxovaný a osvícený buddhové, ale člověk tam cítí trošku jinou náladu, trošku jinou atmosféru.